Създаването на държавата 1948- 1956
Translation ZALMEN BEHAR
Беше напрегнато в Тел Авив на 14 май 1948 г.
Това беше ден, които бъдещите поколения винаги ще помнят.
Деня на раждането на Израел.
Много от лидерите се колебаеха преди обявяването на независимостта.
Мнозина се бояха, че такава демонстративна постъпка,
може да предизвика война с непредвидим изход,
но Бен-Гурион обеди лидерите, които решиха с 6 срещу 4
да обявяват независимост на всяка цена.
За да избегне войната, Голда Мейр се срещна с крал Абдула на Трансйордания.
Кралят отхвърли нейните предложения и предупреди,
че ще се присъедини към Египет, Сирия, Ирак и Ливан,
в тяхното нападение, в случай, че се обяви еврейска държава.
Бен Гурион действа решително
и провъзгласи независимостта със силен и уверен глас.
Въз основа на нашето естествено и историческо право,
и в съответствие с резолюцията на Генералната асамблея на ООН
обявяваме създаването на еврейска държава в Ерец Израел,
Държавата Израел.
Имаше празнична атмосфера и бурни аплодисменти.
В съвременната история на Израел живеехме в процес на променливост,
минавахме от празнична атмосфера към сериозна загриженост.
Основахме независимостта си с декларацията от май 1948 година,
но преди да свършат честванията, и да заглъхнат ликуващите гласове,
на следващата сутрин Израел бе бомбардиран от Египет
и арабските сили започнаха своето настъпление.
Намерението на арабите бе унищожаването на Израел
и самата идея за създаване на еврейска държава против тяхната воля.
Израел, на по-малко от един ден, бе нападнат не от нетренирани доброволци,
ами от армиите на шест Арабски суверенни страни,
обучени и оборудвани със съвременно британско и френско въоръжение.
Общо наброяваха 35,000 арабски войници, с модерна бронетехника и артилерия.
Еврейската армия, мъже, жени студенти и се състоеше
предимно от цивилни лошо оборудвани и едва обучени,
но с решимост да се борят срещу превъзхождащите ги армии.
Нашите сили се биеха на три фронта:
На север срещу сирийците и ливанците,
в центъра, срещу иракската армия и трансйорданския арабски легион,
и на юг, срещу могъщите египтяни.
Но Йерусалим бе в най-голяма опасност.
На 18 май, Арабския Легион атакува Йерусалим.
Влезе в Стария град, като нож в сърцето на Израел.
Воюваше се къща за къща, и лице в лице.
При обявяването на независимостта, аз не бях в конвоя.
Аз командвах бригада, която се сражаваше в обсадения Йерусалим.
Боевете бяха много ожесточени.
Бригадата под моя команда, понесе най-големите загуби
от всичките 12 бригади на Отбранителната армия на Израел.
Не се замислях за смисъла на създаването на държавата.
Бях погълнат от сраженията вътре в обсадения Йерусалим,
за да се избегне смъртта на 80,000 евреи,
които бяха под обсада,
жадни и гладни,
бомбардирани и под обстрела на снайперисти.
Ето за това си мислех.
Не какво би се случило с държавата в бъдеще.
Борихме се за да оцелеем в истинския смисъл на думата.
Младежи от 12 до 14 години бяха призвани в "Гадна",
на полувоенна служба,
и работиха като куриери,
носиха бележки и боеприпаси. Някои бяха ранени.
Един загуби крака си. Не само показаха смелост,
но бяха по-добри и от възрастните.
На 28 май, когато в Йерусалим бяха останали не повече от 300 куршума,
и само 36 способни да се сражават борци
защитниците на Стария град трябваше да се предадат.
Арабите разграбиха еврейския квартал и унищожиха дузина синагоги.
Около 1,200 граждани се спуснаха печално по хълма Цион.
Ранените бяха лекувани.
Останалата част от Йерусалим се бореше храбро срещу Легиона,
чиито дух беше висок. Еврейското населението бе обсадено,
страдащо от жажда и глад, изолирано от останалата част на страната,
и бомбардирано ден и нощ.
При обсадата на Йерусалим стигнахме до положение,
един от нашите командири по това време Генерал Херцог го описа така:
Водоснабдяването беше отрязано
и се разчиташе само на това, което беше в резервоарите за вода.
Всички живееха с кофа вода на ден за всякакви нужди
и три резена хляб. Това бе всичко, останало в града.
Беше невъзможно да се доставят вода, храни и боеприпаси в Йерусалим,
освен ако силите на "Палмах" не завземат хълмовете към подстъпите за града.
От "Палмах" нападнаха Кастел, разположен на труднодостъпни хълмове.
Бен Гурион продължаваше да настоява за тези усилия, костващи много.
Бе решено да се опита да се завладее Латрун,
бивша британска крепост,
в която Арабския Легион се бе укрепил.
Бяхме изпратени на битката за Латрун, в опит да отворим пътя към Йерусалим.
Силите на 7-ма бригада, където участвах, не бяха готови да се бият.
Хората не бяха обучени, не се познаваха един друг.
Някои бяха мобилизирани слизайки от кораба, който ги докара от Кипър.
Не знаеха как да боравят с пушка.
Тези неопитни войници бяха изпратени да се бият,
атакуваха, оттегляха се, атакуваха отново и отново.
Въпреки техните героически усилия, те не успяха да пробият.
Израел претърпя още едно поражение след падането на Стария град.
Не успяхме, Бен Гурион бе много критикуван за своето решение.
Докато Йерусалим беше главната ни грижа, трябваше да се противопоставим на врага
застрашаващ ни и от север и от юг.
На север, най-горещата точка беше Дегания,
познат като първия кибуц, основан през 1910.
Това беше символ на силата за всеки израелец.
Сирия атакува на 2 Май на зазоряване, с тежък артилерийски обстрел.
Сирийските танкове пробиха защитата на Дегания,
но членовете на кибуца ги замеряха с коктейли "Молотов".
Земеделците на кибуца Дегания устояваха 4 дни на непрестанните атаки.
Унищожаваха танкове с коктейли Молотов и удържаха северния фронт.
Докато Дегания и Йерусалим бяха пред смъртна опасност,
имаше трета гореща точка, на юг.
Египтяните напредваха неумолимо по протежение на крайбрежието.
Тяхната близост до Тел Авив беше тревожна.
На 19 май египтяните достигнаха малкия кибуц Яд-Мордехай.
Бе решено да се евакуират жените и децата на безопасно място.
Египтяните атакуваха четири пъти само за един ден.
Целта на арабите бе да унищожат държавата Израел.
В първата си реч в ООН, Абба Ибан потвърждава независимостта на Израел.
Ако арабските страни искат мир с Израел, ще го получат.
Ако искат война, също ще я получат.
Но дали искат война или мир,
може да го направят само с един независим и суверен Израел.
На 23 май боеприпасите на защитниците привършваха, не можеха да издържат.
На 24 май, оцелелите от Яд-Мордехай напуснаха своя разрушен кибуц.
Благодарение на смелостта на защитниците, дълго не сдаващи своите позиции,
египтяните продължиха тяхното настъпление много колебливо.
Все пак достигнаха до областта Исдуд, която днес е на юг от град Ашдод.
Бригадата "Гивати", изиграла ключова роля за да се спре египетското настъпление,
започна да действа.
В началото на юни нашите войски бяха изтощени от битките.
Получих странно телефонно обаждане от Бен Гурион.
"Надявам се, да свикам заседание на Съвета за Сигурност след няколко дни".
Той отговори строго: "Ще е много късно, това е въпрос на часове".
Обявено прекратяване на огъня!
Идва надеждата за мир на Светата земя, дори и за няколко седмици.
Евреи и араби се споразумяха за примирие, което може да възстанови Йерусалим
като свободно място за поклонение на трите религии.
Единственият начин да се спаси Западен Йерусалим от глада,
беше да се изгради бързо път през непроходимите Юдейски планини.
Това, което беше най-необходимо, да се даде отдих,
в който да се прегрупираме, тренираме и освежим нашите изтощени войници.
Прекратяването на огъня щеше да влезе в сила на 14 юни.
Инспекторите на ООН трябваше да докладват безпристрастно
за всяко движение след като примирието влезе в сила.
За 3 дни трябваше да завършим новия път за Йерусалим.
Беше отчаяна надпревара с времето. Един час преди изтичане на срока успяхме.
Гласът на Амос Хорев, Ръководител от "Палмах":
Първият свободен конвой за Йерусалим.
Пристигнахме в Йерусалим рано сутринта.
Бяхме войници, но се целувахме и прегръщахме.
Това беше почти като божествена благословия.
На първото превозно средство от конвоя бе написано:
"Ако те забравя, О Йерусалим, нека изсъхне дясната ми ръка".
Това беше невероятна история на героизъм.
Никой не можеше да си представи, какво точно се случи накрая.
В една напълно безнадеждна ситуация,
в която храбростта, талантливото командване
и готовността на всички, да се пожертват,
в края на краищата доведе до победата.
Беше момент на примирие,
момент да се почетат мъртвите и да се благодари на бойците.
Съветът за сигурност на ООН ни помогна много с налагането на примирие,
което ни даде възможност да си възвърнем силите.
Благодарение на отдиха и тренировките, армията стана доста способна.
В същото време постъпи голямо количество оръжие и боеприпаси,
закупени евтино от Чехословакия.
Създадоха се нови звена, като парашутисти и Военновъздушни сили.
През зимата на 1948-1949, се опразниха лагерите в Кипър,
където британците държаха хиляди имигранти, и те стигнаха най-накрая до родината.
Кораби от цял свят, сега можеха да доведат свободно всеки,
които би искал да се присъедини да защити народа.
Доброволци от движението "Нахал", идваха от всички краища на света.
Някои от най-ценните доброволци имаха опит в Британските кралски военновъздушни сили.
Създаване на израелските ВВС по време на борбата за оцеляване бе свързано с ирония.
Историята може да бъде доста цинична понякога.
Борихме се за създаването на еврейска държава след 2000 години,
с немски самолет Месершмидт 109
преследващи британските "Спитфайър" от египетските ВВС.
Немски самолети, които комунистите ни продадоха
да воюваме срещу британските "Спитфайър".
След като съм летял в британските ВВС, стомаха ми се преобръщаше,
като виждах толкова много египетски самолети в близост до Тел Авив, моят роден град.
Основан бе скромен военен флот в Хайфа,
от моряци, които са служили в много по-впечатляващи флоти.
Конфликт между "Хагана" и "Иргун" за корабите с боеприпаси!
Крайбрежието на Тел Авив стана бойно поле.
В първото сериозно нарушение в новата Израелска държава,
екстремисти от "Иргун" влизат в конфликт с правителството за превозвани боеприпаси.
Пред погледа на наблюдателите на ООН,
членове на "Иргун" опитаха да разтоварят оръжия, изпратени от американците.
За да се избегне нарушаване на контролираното от ООН примирие с арабите,
израелските войници започнаха да стрелят по кораба с неговия скъпоценен товар.
Битка между братя в кървава конфронтация на брега.
Корабът натоварен с оръжие и боеприпаси е в пламъци и серия от експлозии,
принуждава екипажа да напусне горящия кораб.
Силите на реда накрая побеждават
и Израел преживя първата сериозна вътрешна криза.
Болката, белезите и ненавистта, които остави този инцидент,
остави дълбока следа в съзнанието на израелците,
но повечето историци вярват,
че именно на този ден се е родил суверенитета на Израел.
Едно от най-важните последствия от този сериозен случай беше,
че всички военни сили в Израел,
включително "Палмах", също така "Иргун" и "Лехи", бяха обединени в "Цахал",
Израелската Отбранителна Армия.
Имаше нещо самоубийствено в решението на арабите,
да поднови сраженията на 9 юли срещу "Цахал",
която бе освежена и подновена по време на примирието.
Израел реагира неохотно, но решително.
В следващите 10 дни, Египет загуби над 700 мъртви,
хиляда ранени и стотици затворници.
Изправени пред унизително поражение от ръцете на израелците,
Арабските страни свикаха спешно заседание на Съвета за сигурност.
Това трябва да прекрати.
Гласуването е проведено, Съветът за сигурност заповядва двете страни
да прекратят враждебните действия, под заплаха
за икономически санкции и военна интервенция.
Израелското правителство на Бен Гурион прие веднага,
и примирието е прието от Крал Абдула на Трансйордания
и другите арабски страни.
През лятото на 1948, посредникът на ООН граф Бернадот от Швеция,
формулира текста, на това, което той нарича окончателния договор.
Той се срещна с лидерите на арабите и евреите.
В първия си план той предложи, да ограничи еврейската имиграция,
да даде Йерусалим и Негев на арабските страни
и да направи Хайфа отворено пристанище.
Бяхме изненадани от нахалството на този план.
В речта си пред ООН казах, че това бе като хирург,
които отнема жизнените органи на пациента,
под предлог, че го лекува.
Би било глупаво да се смята, че съвпадението на този план
със стратегическите интереси на Обединеното кралство е чиста случайност.
Израел реши да отхвърли плана на Бернадот.
Неговата смърт бе внезапна, неочаквана и трагична.
Неговите неуморни усилия да се намери решение,
приключиха трагично на 17 септември 1948 година.
Светът бе шокиран от убийството му в Йерусалим
от трима членове на нелегалната група "Щерн".
Наблюдателите на ООН работеха по всички фронтове.
В Негев, където Беер Шева беше все още в египетски ръце,
се опитваха да предотвратят незаконното транспортиране на оръжие и боеприпаси.
В края на 1948, 11 еврейски селища в Негев все още бяха изолирани
и имаха нужда от храна да преживеят.
Когато израелски конвои с продоволствия бе атакуван, примирието бе явно нарушено.
Израелския контрол на Негев бе под заплаха.
Нашите войници реагираха остро.
Израелските войски отново откриха блокирания път за доставки към селищата в пустинята.
Те се отправиха към египетската база в Беер Шева.
Израелска колона идваща от север завзе древната крепост,
да контролира стратегическия път към южната пустиня.
Египетската военна техника попадна в ръцете на победоносните израелци.
Но войниците-защитници се готвиха за ответната атака,
в това време египетски самолети бомбардираха града.
За защита, използваха само леки оръжия.
Войната взе отново своята цена, много мъртви и ранени,
но израелската армия удържа грандиозна победа.
Египетската армия претърпя сериозно поражение.
Техните бази са изолирани и много от нейните войници бяха пленени.
След седмица боеве, ООН наложи примирие.
Но след боевете Израел утвърди своя контрол над Негев повече от всякога.
Само една египетско укрепление остана там, Фалуджа.
В отбраната беше един млад египетски капитан Гамал Абдел Насър.
След Фалуджа, нашите победоносни сили пресякоха границата с Египет.
Това бе твърде много за британците, които все още имаха база в Египет.
Те издадоха ултиматум: Оттеглете се или ще ви принудим да го направите.
Бен Гурион се съгласи, но чак след като нашите ВВС свалиха 5 британски самолета.
Погребение на Британски пилот свален от израелските ВВС.
На север оставаха ливанската и заплашителната сирийски армии.
Ливанците се отказаха да се бият,
и в края на октомври и сирийците бяха разбити.
Галилея бе изцяло в ръцете на Израел.
Бен Гурион искаше да постигне споразумение за мир с арабите.
През януари 1949 на о. Родос започнаха преговори за прекратяване на огъня,
под ръководството на новия посредник на ООН д-р Ралф Бънч.
Бе постигнато споразумение, след 6 тежки седмици.
Египтяните дадох пример, който останалите последваха.
Съмнително е дали някоя от другите страни, Ливан, Йордания или Сирия
биха имали политическото влияние
или решителност да влезнат в преговори за примирие с Израел,
дори под натиска на ООН, ако Египет не беше дал пример.
Тези успешни преговори за примирие,
доказаха еднозначно способността на ООН
да посредничи в сериозни конфликти
и да предотврати опасните заплахи за мира.
С посредничеството на ООН, младата държава Израел
и нейните арабски съседи подписаха примирие
и победоносната израелска армия устрой заслужен парад на победата.
Войната за разрушаване на израелската независимост имаше неизбежно отражение
към арабите, които избраха да останат и да станат граждани в Израел.
От една страна, те се ползваха с правна равнопоставеност.
Те можеха да избират представители в Кнесета
и да бъдат представяни от гледна точка на тяхната демографска тежест.
Бяха равни пред закона.
От друга страна, те симпатизираха на техните роднини отвъд границата.
Факт беше, че съществуваше голяма степен на нормалност
в отношенията между евреи и араби в Израел.
Войната на арабите срещу Израел създаде два паралелни бежански проблема.
От една страна, проблемът на арабските бежанци,
породен от бягството им от войната, която техните лидери разпалиха.
От друга страна, 800 хиляди евреи в арабските страни, които станаха бежанци,
заради омразата към тях в тези страни, и невъзможността да продължат да живеят там.
Разликата между двете страни е, в справянето с бежанския проблем.
Израел третира еврейските бежанци от Арабските страни като граждани, братя,
интегрира ги в работната сила и в политическата система,
те получават веднага гражданство
и се взеха мерки, за да се осигури тяхната бърза интеграция
в социалния и икономически живот на страната.
Арабите видяха в бежанците политическа възможност.
Те го прецениха и тяхното предположение се оказа вярно,
ако ги държат в бедност и нещастие,
в отчаяни условия, тяхната трагедия ще повлияе върху съвестта на света,
общественото мнение ще се обърне срещу Израел,
и ще създаде натиск за връщането на бежанците в Израел, без мир,
или в условия, които ще създадат бомба със закъснител.
След като веднъж сте признали, че арабските правителства започнаха войната,
и че бежанския проблем е в резултат от тази война,
и че нямаше да възникне ако нямаше война,
вие доказвате чрез простата истина и логика, че арабските правителства,
носят основна отговорност за създаването на бежанския проблем.
Вие не можете да разпалите война
и да си измиете ръцете от цялата отговорност и трагичните резултати.
Арабите бяха там по тяхно право.
Те са потомци на онези хора,
живеещи в Палестина от хиляди години
дори преди да е имало евреи там.
Ако един народ идва да завладява страната и да създаде държава,
къде е отговорността? Кой е отговорен?
Израел няма отговорност за война, срещу която се противопоставяше многократно
и следователно не е отговорен за последствията от войната,
нито за страданието, причинено от агресора или от потърпевшия за да се защити.
Ние ще направим всичко доколкото можем,
за да облекчим проблема, които бе породен от тази агресия.
За арабския свят, раждането на неарабска страна
в сърцето на Близкия Изток беше трагедия и предизвикателство.
Големи демонстрации се състояха в целия арабски свят: В Багдад,
в Алепо в северна Сирия, и в Аден.
Целия арабски свят кипеше.
За 3 дни, 80 евреи бяха убити в Аден и 4 синагоги бяха изгорени.
В древните общности на Йемен и Ирак,
където евреите са живели много преди арабската и мюсюлманска история да започне,
основаването на еврейска държава
прозвуча като звук на тръба, която ги призовава да променят посоката на живота си
и да се присъединят в изграждането на новото общество.
В тъй наречената операция "Вълшебно килимче"
бяха доведени по въздуха хиляди йеменски евреи в Израел.
Последните пристигнаха през септември 1950.
Изглежда, че пророчеството от Библията се сбъдва:
"Господ отново ще простре ръката си, за да събере остатъка от своя народ".
"И ще призове народите и ще събере изгнаниците на Израел".
"И ще събере заедно разпръснатите от Юдея от четирите ъгъла на земята".
До 1950 г, всеки опит да се емигрират от Ирак към Израел
бе считано за престъпление, наказуемо със смърт. Много евреи умряха там.
Когато законът се промени, почти всички евреи подадоха молба да напуснат Ирак
и за съжаление, 25,000 избраха да останат.
Спасителен "Въздушен мост" действа между 960 км от Багдад до Тел Авив.
Безопасно убежище за 54,000 евреи от режима на терор в Ирак.
Заминават от 4 до 6 самолета дневно, което прави по 10,000 човека на месец.
Спасяването трябва да бъде завършено до 31 май
крайния срок, определен от иракците за емиграцията на евреи.
За тези Сефаради, пристигането им в Израел имаше дълбоко религиозно значение,
но имаше спешни практически нужди предизвикани от големия поток имигранти.
На първо време, бяха настанени в градчетата изоставени от арабите.
От руините направиха къщи.
Когато градчетата бързо се напълниха, трябваше да се създават временни лагери,
някои в старите военни лагери оставени от британците.
Достигна се почти 23,000 нови имигранти да пристигат всеки месец.
Дори и документацията бе предизвикателство за новата администрация.
Бяха издигнати хиляди палатки и бараки,
но понякога не бяха достатъчни да поемат потока от имигранти.
В края на 1949 г. около 100 хил. човека живееха в такива временни лагери.
Транзитните лагери бяха примитивни и пренаселени, наводнявани от зимните дъждове.
Изложени на лятната горещина и изолирани от главните села и градове.
Всички човешки и материални средства бяха насочени
в усилията да се абсорбират новодошлите.
Реакцията на новите граждани беше възнаграждението за усилията.
"Маабарот" или транзитните лагери са уникален израелски експеримент,
предназначен да насърчи самостоятелността на имигрантите при тяхното пристигане.
Бяха настанени в палатки или бараки,
но всяко семейство бе независимо и само осигуряваше препитанието си.
Правителството и Еврейската Агенция предоставят клиники, аптеки,
училища, бюра по труда и други социални услуги.
В края на 1952, около 250,000 нови израелци живееха в "Маабарот".
Но тази система създаде безработица, проблем, който не можа да бъде решен.
Това забави интеграцията на имигрантите в обществото.
Освен това, "Маабарот" бяха икономически неефективни.
Те бяха в тежест на оскъдните икономическите ресурси на Израел.
Трябваше да се намерят по-добри решения.
След няколко години, не твърде много,
започна тяхното преместване от тези центрове и настаняване на места,
където с течение на времето може да станат по-продуктивни.
Общо в цялата страна създадохме
500 села за нови имигранти
и след няколко години, около 25 нови градове.
Друга инициатива бе създаването на големи жилищни проекти до "Маабарот".
По този начин хората можеха да се преместят от транзитните лагери
в новите жилища, където могат да формират общности.
В началото на 1949 г. всичко бе покрито с пропаганда за изборите.
През януари, народа на Израел отиде до урните за първи път,
да избере правителство на мястото на съществуващото,
което бе от независимостта до края на победоносната война.
Партията "Мапай" на Бен Гурион, на умерените социалисти
спечели 46 места в 120 членния Кнесет.
Това беше най-голямата партия в разделения парламент.
Една от първите стъпки на Кнесета беше да се избере президент.
Най-естествено изборът падна на д-р Хаим Вайцман.
Въпреки, че имигрантите щяха да станат основния икономически ресурс,
бяха за момента, най-големия икономически проблем за страната.
Броя на потребителите бе нараснал драстично,
броя на производителите бе намалял.
През 1949 г. израелската крехка икономика бе на прага на разпадане.
Бе необходимо да се наложат режим на строги ограничения.
Дажбите бяха оскъдни:
В началото, едно яйце на човек на седмица,
а по-късно на месец. Имаше ужасна липса на протеини.
Появи се черен пазар и парите започнаха да губят своята стойност.
Курса на обмяна на контрабандния долар бе много висок.
Това не бе добър ционизъм, но сарафите просперираха.
Пилето, живо или мъртво, беше деликатес, независимо от вида си.
Стана необходимо да се завършат символите на държавата.
Нужно бе създаване на пощенски услуги, израелска валута и банки,
национална авиокомпания, туристическа индустрия
и цялата инфраструктура, необходима за една модерна страна
представители на израелския суверенитет.
Едно от гордите проявления на суверенитета, бе размяната на посланици с други страни.
Също така визитите на високи гости от САЩ, СССР, Франция и други страни.
Нашият първи посланик в СССР беше Голда Мейр.
Нашите дипломатически представител в Полша, Исраел Барзилай,
пристигна на мястото на най-голямото страдание на евреите по време на войната.
Когато първия Британския посланик се представи
пред председателя на израелският парламент,
в отсъствието на президента Вайцман поради болест,
победата на ционизма срещу Ърнест Бевин беше завършена.
На 24 март гарантирах решение на Съвета за сигурност
с 9 гласа срещу 1 да се приеме Израел като член на ООН.
Дори и за това решение бе необходимо
да се отстоява пред комисиите и в Асамблеята.
Включването на кандидата,
ще е върховен акт на несправедливост
и ще бъде още един пирон в ковчега на Обединените нации.
Израел е единствения от 160 членове, които трябваше да се моли за членството си.
По принцип, просто изпращаш писмо и заявяваш, че искаш да бъдеш член.
Трябваше да произнасям речи в продължение на 9 часа,
и да съм на кръстосан разпит, като в съда
и да обоснова, защо заслужаваме да бъдем членове.
Подобно нещо, не се е случвало в историята на други народи.
Надяваме се, че Израел ще следва традициите на свободата и прогреса.
В случая на кандидата, такива доказателства отсъстват.
Делегацията на Нова Зеландия, несъмнено ще гласува в полза на Израел.
След като страните гласуваха 37 на 12 в полза на Израел, 9 въздържали се,
Председателят на Асамблеята обяви:
Декларирам приемането на Израел като член на ООН.
Докато другите членове аплодират,
делегациите от арабските страни демонстративно напускат:
Ливан, Йемен, Саудитска Арабия, Египет, Сирия и Ирак.
Ако през 1947,
когато бях млад непознат ционистки служител,
някой ми беше казал, че някой ден ти Абба Ибан,
ще председателстваш израелската делегация в Съвета за сигурност на ООН
най-висшия орган на международната сигурност,
и ще настояваш успешно за примирие и край на войната
и да търсиш признанието на Израел като суверенна държава,
щях да кажа, че е луда фантазия.
Никога няма да забравя, усещането в ръцете си на въжето,
с което вдигнах нашия флаг на върха на пилона,
знаейки, че когато флага стигне върха
статута на еврейския народ в историята се е променил необратимо.
В Америка, големия приятел на Израел,
президента Труман, се бореше за втори мандат.
Не се очакваше да спечели.
Но се случи. Човека от Мисури, се събуди и разбра,
че се връща в "Белия дом" с мандата на народа.
Почувствах, че бяхме съвестта на свободния свят,
затова незабавно признахме новата държава Израел.
Искам да използвам тази първа възможност,
стъпвайки на земята на тази велика столица
да изразя моята сърдечна благодарност
на Президентът на САЩ, и правителството на тази държава
за техния принос и подкрепа да превърнат държавата Израел в реалност.
Чувствахме се спокойно за начина по който
Американската еврейска общност беше организирана
под сериозното и енергично ръководство на Абба Хилел Силвър.
Нашите привърженици не се притесняваха да излязат на улицата или на най-големи форуми.
Шалом на Израел, Лидерът на американските ционисти д-р Абба Хилел Силвър.
Зад този фронт
се намират тези духовни и материални резерви
и ресурси на световното еврейство, решително настроено,
което е уморено да бъде тъпкано
и няма да позволи да бъде тъпкано отново.
Бях на 33 години, когато възглавих нашата делегация в ООН и Вашингтон.
През септември 1950 представих моите акредитиви на президента Труман.
Бен Гурион и външния министър Моше Шарет ми пожелаха
да установя традиция, така че посланика на Израел да има тежест в САЩ и по света,
а не само в официалните среди на Вашингтон.
Една от моите първи задачи като посланик
беше да организирам за министър-председателя Давид Бен Гурион
да направи първата си визита в Съединените щати.
Войната за независимост,
след като 6 млн. от нашия народ бяха унищожени от нацистите,
доказа отново, че справедливостта предано преследвана, накрая ще възтържествува.
Следващият етап от посещението на израелския премиер е Ню Йорк.
На парада, лидера на една от най-новите републики бе аплодиран от един милион души.
По време на посещението си в Белия дом, Бен Гурион даде на Труман
символа на страната, която той помогна да бъде създадена.
От септември 1950, бях посланик в САЩ освен към ООН.
Моята първа цел бе да създам правна и политическа база
за сътрудничество и съюзничество между Израел и Съединените щати.
През 1951, Дийн Ачесън и аз договорихме възможността,
Израел да получи американска помощ
и подписахме първото споразумение за приятелство и търговия.
Джеймс МакДоналд, първият посланик на САЩ в Израел,
с бившата Мис САЩ, Бет Майерсон от ляво,
и израелската певица Шошана Дамари.
подкрепят от името на Израел за издаване на облигации
в размер на $ 500 милиона.
Има общо впечатление, че Израел е зает само с два въпроса:
Политика и икономии.
Но като стигнеш до Израел, намираш не политика и икономии,
а производство, строителство, нови селища,
дух за постижения и прогрес господства в цялата страна.
Цялата еврейска история е вечна борба за оцеляване.
Това качество се изрази по такъв начин,
че сега Израел създава своите собствени възможности.
Ние наследихме икономика зависеща почти изцяло от селското стопанство.
Бе задължително да се използват природните ресурси, които имахме
и да създадем индустриална база. Имахме нужда от фабрики.
Повече от всичко, ни бе необходимо напояване и много усилия и изобретателност
се приложиха при използването на оскъдните ни водни ресурси.
Благодарение на водопровода в Негев, накара пустинята да разцъфти.
Израел разработи дори текстилна и автомобилната промишленост.
Но през декември 1949 ООН реши, без много размишления,
че ще създаде международен орган, отговарящ за Йерусалим.
След като му обърна гръб през 1948, когато града страдаше от глад и разрушения,
ООН със закъснение предяви своята юрисдикция над Йерусалим.
Единственият резултат бе енергичната израелска реакция.
Бен Гурион премести израелският парламент от Тел Авив в Йерусалим,
и се закле никога да не изоставя отново този град.
Фундаменталният проблем в отношенията между Израел и арабите
се състоеше в постоянните опити на арабските правителства
да отрекат нашата легитимност като държава.
Надявахме се, че арабско-еврейското съжителство,
ще намери първия си израз в споразумение с Йордания,
в която нямаше нечовешка войнственост,
което характеризираше държането на другите арабски страни към съществуването на Израел.
Олицетворение на тази надежда, беше разбира се, крал Абдула.
Неговите стремежи му навлякоха гнева на неговите арабски братя,
особено на египтяните.
Крал Абдула, който беше на 69 години, бе убит по пътя за молитва
в близост до известната джамия на Омар.
В Египет, корумпирания режим на крал Фарук бе свален с военен преврат.
Безкръвната революция докара на власт полковник Гамал Абдел Насър.
Фарук замина за Италия, където живя още няколко години в разкош.
Абсолютно съм убеден,
че мира може и ще бъде постигнат в Палестина в скоро време.
Всеки опит да бъде постигнат траен мир с арабите се проваляше.
Те призоваха за бойкот на израелски продукти и пазари
и указаха натиск на своите търговски партньори
да оттеглят тяхното признаване на Израел.
Имахме доказателства, че техните армии се подготвят за нова война.
Считах, че трябва да се създадат взаимни традиции в отношенията на САЩ с Израел.
Организирах среща между външния министър Моше Шарет и президента Айзенхауер.
Смяната на правителството в САЩ беше важна за Израел.
"Айзенхауер побеждава на изборите в САЩ"
През май 1952 говорих на вечеря в чест на президента Труман.
Казах: "Ние нямаме ордени и медали.
"Нашите ресурси са малки и се въздържаме"
"Нямаме традиция за формалности или награждаване".
"Но има нещо, което е по силите на Израел да даде, това е дара на безсмъртието".
"Тези, чиито имена са свързани с историята на Израел никога не се забравят".
"Така че сега пишем името на президента Труман на картата на нашата държава".
Много съм развълнуван и благодарен
и малко слисан, да науча, че градче ще носи името ми.
Те говориха за моя статуя като тези на Джордж Вашингтон,
Андрю Джаксън, Линкълн и Вайцман.
Мислих и реших, че все още не съм готов да се превърна в парче мрамор.
През първите 5 години, от 1948 до 1952 всичко вървеше добре.
Но след това дойдоха 3 ужасни години, когато нищо не вървеше добре.
През ноември 1952 г. почина първия президент, Хаим Вайцман.
В Реховот дойдоха хора от всички краища, евреи и араби.
250,000 души отидоха да се простят с Хаим Вайцман.
Без Труман и Вайцман, пейзажа изглеждаше непознат.
Малко изненадващо Бен Гурион подаде оставка през 1953 г.
Бен Гурион бе човек, пълен с живот, активен, неуморим и инат,
които предаваше енергията на тези около него.
Над две десетилетия носеше на гърба си тежко бреме.
Когато той подаде оставка, Бен Гурион поясни,
че той напуска поста си, но не и своята важна позиция.
Нищо в него не беше както изглеждаше на пръв поглед.
Израел навлезе в нова ера с нови фигури на политическата арена.
Translation ZALMEN BEHAR
ИЗРАЕЛ, раждането на една нация